Franz Hautzinger 
Önéletrajz - rövid változat

A forgalomelterelések, mivel nem célzottak, gyakran vezetnek izgalmasabb eredményekhez, mint az egyenes utak. Franz Hautzinger hosszú kanyarokat vett, több zsákutcába is belefutott, éveket töltött el hangszeres tevékenység nélkül, majd pedig egy új, reményteli indulásba kezdett. Mindezek a győzelmek és vereségek, „a totális összeomlástól a szükségszerű individualizmusig tartó történet”, ahogyan ezt a folyamatot maga jellemezte, formálta Franz Hautzingert a ma ismert, erőteljes arcélű zenei személyiséggé.
Franz Hautzinger 1963. március 11-én Seewinkelben, Burgenlandban született. Hannibal Marvin Petersonnak a nickelsdorfi Jazzgalerie-ben adott koncertje volt a fiatal trombitás „ébresztő tapasztalata”. A mai Grazi Művészeti Egyetem dzsessz tanszékének hallgatójaként egy 1981-től 1983-ig tartó ajakbénulás arra kényszerítette, hogy hat évre teljesen abbahagyja a trombitálást. Később, 1986-ban Bécsbe költözött, 1989-től pedig az ő nagyon sajátos, nem akadémikus módján kezdte el feltárni a trombita lehetőségeit.
Christoph Cech és Christian Mühlbacher köreihez csatlakozott, játszott a „Nouvelle Cuisine” nagyzenekarban és a „Striped Roses” oktettben. A „Zong of se Boboolink” CD pedig, amelyet Helge Hinteregger szaxofonossal közösen vettek fel, s amely a hangmintakollázsolástól is inspirálódott, volt első önálló CD megnyilatkozása. Tízhónapos londoni tartózkodása egyebek mellett fontos impulzusokat és kapcsolatokat eredményezett Kenny Wheelerrel, Henry Lowtherrel, John Russellel és Steve Noble-lel. Hautzinger egymástól nagyon különböző módokon asszimilálta az ösztönzéseket: a „Regenorchester” („Esőzenekar”) folytonosan változó hangszerelésével, a Helge Hintereggerrel, Oren Marshall-lal és Steve Noble-lal alkotott kvartettben és a Martin Siewert gitárossal és Wolfgang Reisinger dobossal létrehozott trióban, a „Speakers’ Corner”-ben.
Tudatos elhatározása, hogy kerülve az elektronikus hangforrásokat, ám még mindig a trombitán megértve a digitális zenei fejlesztést – a negyedes trombitán, amit 1997-ben vásárolt –, volt a döntő lépcsőfok Franz Hautzinger „Gomberg” (2000) című szenzációs szólótrombita CD-jéhez, ahol működési területként mutatta be a hangnak a trombitán egyénileg kifejlesztett, addig sosem hallott, új kozmoszát. A „Gomberg” Hautzingert a nemzetközi improvizatív zenei avantgárd frontvonalába helyezte; amelyet Derek Baileyvel, az „AMM-veterán” Keith Rowe-val és John Tilburyvel, valamint Axel Dörnerrel, Christian Fenneszszel vagy Otomo Yoshihidével és Sachiko M-mel való együttműködések követtek. A lassított hang mikroszkópiájának világában való elmerülés és 2003-tól a zenei szenzualizmus újrafelfedezése, a trombita Groove-val és a dallamokkal történő konfrontációja („Regenorchester XI” és „XII”) fontos fejlődési állomásnak tekinthető. Franz Hautzinger 1989 óta tanít a Bécsi Zeneakadémián, 1999 óta a berlini „Zeitkratzer” együttes tagja, zeneszerzői megrendeléseket kapott egyebek között a „Klangforum Wien”-től. Olyan világjáró ő, akinek a félreismerhetetlen zenei aláírása ismert Bécstől Berlinig, Londontól Bejrútig, Tokióig, New York-ig és Chicagóig. Franz Hautzinger azokban az időkben, amikor a posztmodern a történelem, mutatta meg, hogy egy hangszer újra feltalálható.

Andreas Felber
Translated by Sörès Zsolt